Året er 1975.
Vietnamkrigen er forbi, men den kolde krig er stadig i gang.
De to supermagter, USA og Sovjetunionen,
splitter verden for at øge deres indflydelse.
Samme år brød det portugisiske koloniimperie sammen.
Efter fem århundreders herredømme
forlader Portugal sine afrikanske kolonier.
Den sidste og mest eftertragtede, Angola.
Denne kronjuvel skulle snart blive et selvstændigt land.
Uafhængighedsdagen er markeret i kalenderen.
Den 11. november, blot en måned senere.
Men som sædvanlig er det aldrig så enkelt.
Mens portugiserne flygter og tager mest muligt med sig,
bryder en borgerkrig ud mellem to angolanske grupperinger.
Sejrherren vinder et land, der er rigt på diamanter og olie.
Derfor har verdens to supermagter valgt side.
Pludselig har Angola forvandlet sig til den kolde krigs nye skakbræt.
Rusland støtter det socialistiske MPLA.
Samtidig har de kapitalistiske FNLA og UNITA USA's støtte.
De er væbnet til tænderne og vil opnå magten for enhver pris.
Oftest er prisen deres brødres blod.
Mange er overbeviste om, at landet vil forvandles til et helvede.
Dem, der kunne, flygtede fra Angola.
Mig? Jeg havde besluttet mig for at rejse dertil.
DØD OVER KOMMUNISTERNE! DØD OVER MPLA!
Mor, jeg kan ikke lide det her!
Taxi! Kan du køre mig til lufthavnen?
Dette land overlever ikke! Jeg gav det 40 år af mit liv!
Vær sød at skynde dig!
Hvem betaler mig tilbage?
Hurtigere! Vi skal væk herfra!
Hold nu op! Ser du nogen soldater?
Har du tænkt dig at vente, til de kommer?
- De siger, de slår folk ihjel i aften. - Rolig. Ingen angriber i aften.
Ingen kommer. Jeg har mine kilder.
Kom så. Ud af bygningen.
Det er et stort rod, og det har de et ord for her.
Confusão, confusão, confusão!
Det er et godt ord. Et sammenfattende ord. Altomspændende.
Jeg har ikke vand på værelset. Vandet fungerer ikke.
Vand? Jeg ved det ikke! Confusão!
Hvis USA støtter FNLA og UNITA, vil krigen så ikke slutte?
Jeg ved det ikke! Confusão!
Hvornår sejler fragtskibene?
Jeg skal laste mine ejendele. Hvornår sejler de?
Rolig.
Spørger du mig? Tal med havnekontoret.
- Doña Cartagina! - Hej Ricardo!
Mit navn er Ryszard Kapuściński. Jeg arbejder for det polske pressebureau.
Deres eneste udenrigskorrespondent, og jeg dækker 50 af verdens lande.
Et nyt Afrika fødes i Angola.
Ikke tale om, at jeg ville være andre steder.
Og dette er Luanda.
En paranoid by. En kaotisk by.
Min yndlingsby. Velkommen til mit bur.
HVORNÅR REJSER DU TIL SYDFRONTEN?
FÅR TILLADELSEN I DAG. NOGET STORT VIL SKE.
Er det ham igen? Laver du sjov med mig?
Jøsses!
Godmorgen. Du er skideirriterende, hr. Kapuściński.
Nelson!
- Hvad handler det om denne gang? - Jeg vil rejse sydpå.
Er du vanvittig? Du tager ikke et skridt ud af denne by!
Kom nu! Sydfronten. Jeres eneste forpost der... Pereira d'Eça?
Det er nøglen. Sydafrika er tæt på, og vi ved, USA støtter dem.
Det sidste, MPLA har brug for, er en død journalist.
Giv mig nu navnet på den øverstbefalende.
Farrusco.
Godt. Farrusco.
Nej, nej, nej. Det er 1.500 kilometer herfra.
- Pereira d'Eça. - Nej!
- Hvor mange måder skal jeg sige nej på? - Min historie er derude.
- Nai. - Nie.
Præcis. Nie.
- Hvorfor griner du? - Jeg får tilladelsen.
- Tror du det? - Jeg kommer tilbage i morgen.
Tag dit smil med.
Det skal jeg nok. Min kone sagde, det var det første, hun lagde mærke til.
Jeg taler om et frit land, Friedkin. Et frit land.
- Tre øl. - Det samme her. Jeg mistede også alt.
- Du tager fejl. - Tak.
Den 11. november, Angolas uafhængighedsdag.
Så starter de igen. MPLA's daglige nyheder.
Takket være MPLA kontrollerer vores soldater Lubango...
Undskyld! Var det med sovjetisk eller cubansk hjælp, hr. Nelson?
Jøsses, stop så, Friedkin. Det er ved at blive kedeligt.
Den eneste udenlandske magt,
der forsøger at etablere sig her, er dit eget CIA,
- der støtter kannibalerne i UNITA. - Cubanerne er her. Indrøm det, Artur!
- Det er bare rygter. - Ligesom rygterne om CIA.
- CIA er ikke rygter. - Rygter! Jo, det er rygter!
Ikke mere. Dette er mit land. Det er det, du ikke forstår.
Jeg voksede op med uretfærdighed og begrænset frihed.
Ikke for mig, men for andre. Jeg glemmer aldrig, hvad min mor sagde:
"Søn, vi skal altid stå på de svages side."
Og jeg stillede mig ubetinget på MPLA's side.
Vi var en folkehær. Det var folket, der greb til våben.
Det var dig, det var mig, det var hvem som helst.
Og i den periode, 1975, befandt jeg mig midt i striden,
da jeg mødte Kapuściński. Ricardo.
Kom nu. I taler kun om rygter.
Jeg vil tale om frontlinjen. Ikke Luanda, ikke Benguela, men her.
Pereira d'Eça. Sydfronten.
Der vil krigen blive afgjort. Der rejser jeg til.
Held og lykke.
MPLA's øverstbefalende dernede hedder Farrusco.
Jeg har hørt om ham.
Han kontrollerer sydfronten. En mand. Hele fronten.
Du jagter spøgelser, Kapuściński.
Tror du, Nelsons nyheder er mere pålidelige?
- Der er ingen fakta her. - Kun confusão?
Ja, og ingen tør sige noget, hvis nu CIA skulle høre dem.
CIA!
Hvor ved du alt det fra? Nåh jo, Ricardo kan lide at lege spion.
Jeg vil bare gå i dybden med tingene.
Farrusco. Han er historien.
Jeg kender ham! Det forbandede svin!
- Han stinker af whisky. - Den skiderik!
- Farrusco er en forbandet forræder! - Forræder?
Ja. Han er en forbandet portugiser.
Ligesom mig.
Vi kom til Angola sammen som portugisiske faldskærmsjægere.
Men han er en desertør. Han sluttede sig til MPLA.
Og nu er den forbandede skid villig til at dø for kommunistsvinene!
- Fald ned. - Ja! Kommunistsvin!
Hvis jeg ser ham igen, skærer jeg halsen over på ham fra øre til øre.
- Ja, ja, ja. Er det din ven? - Rør mig ikke.
Følg ham hjem. Lær ham at drikke.
Jeg formoder, du kalder det en pålidelig kilde.
Den eneste MPLA-mand i syden, der beskytter Angola,
er en portugisisk forræder. Det er for godt til at ignorere det.
Nej, nej, nej. Ingen giver dig rejsetilladelse.
Så tag med mig, Artur.
Du er angolaner. Jeg behøver ingen tilladelse, hvis du ledsager mig.
- Du er jo bindegal! - Jeg mener det helt alvorligt.
Syden er anderledes.
Du kan ikke skelne mellem fjende og ven dernede.
De bærer ikke engang uniform. Det er som russisk roulette, Ricardo.
Tag med mig, Artur.
- Ved du hvad? - Hvad har fyren røget?
- Lad os tage til byens bedste sted. - Lad os det.
Han elskede stemningen der.
Især i forstæderne, slumkvartererne.
Det var de steder, MPLA havde sin største støtte.
MPLA-militsen var væbnede til tænderne der.
Når vi var der, var vi hjemme. Vi var i sikkerhed.
Angolas uafhængighed påvirker hele kontinentet.
Afrika vågner op.
Det føles godt, ikke?
Men ved du hvad? Hun har brug for navne.
Navne?
Slavehandlerne tog millioner af folk, men kan du nævne et offer?
- Afrika behøver ingen ofre. - Nej, nej, nej.
Men hendes historie har været anonym. Nu har hun brug for en stemme.
- En afrikansk Che Guevara. - Hvorfor ikke?
- Gud hjælpe os. - Kom nu, Friedkin.
Da Che Guevara ankom til Congo, var kommandostrukturen numerisk.
Den øverstbefalende var nummer et. Under ham var nummer to.
- Og Che var nummer tre. - Tre? Nummer tre?
Ja, bare som oversætter.
Sådan holder han hovedet lavt og sætter den sorte mand over den hvide.
Så den første kugle rammer den sorte mand! Genialt!
Så er det nok! Det er nok med al den snak!
Lad os danse nu. Kom så, Friedkin.
Du holder fast i hvert eneste ord, Friedkin.
Força amigo! Dança camarada! Vamos polaco!
Força Angola! Dança polaco, dança polaco!
Ricardo, de har gennemsøgt hele hotellet.
Alle rum er et stort rod. Det var FNLA.
Ricardo. Tag tilbage til Polen.
Du er ikke i sikkerhed her.
DU ER ALLEREDE DØD SOCIALISTREPORTER!
Når man lever på grænsen,
og ens liv ikke er meget værd,
er det meget nemt at få venner.
Et venskab, hvor ingen forventer noget.
PORTUGISERNE FORLADER LANDET
INGEN NYHEDER
DER HERSKER KAOS
INGEN SANDE NYHEDER
Nej.
Igen? Nej.
Mine kære elever...
Sig mig, hvad lokker en mand ud i verden?
Nysgerrighed? Sult efter oplevelser?
Den, der ikke længere forbløffes, er tom.
Hans hjerte er slukket.
Hvis han tror, han har set alt, er noget dyrebart i ham dødt.
Nydelsen ved at leve.
- Politiet løber hen ad gaden! - Hjælp mig!
Byen er ved at dø. Den forsvinder.
Først rejste det portugisiske politi, og anarkiet brød ud i landet.
Så rejste brandmændene og derefter skraldemændene.
Til sidst koloniherrerne.
De sagde farvel til deres afrikanske hjem med en blanding af fortvivlelse og vrede.
En ny træby begynder at rejse sig på Luandas havn.
Portugisiske liv pakket ned i kasser.
Jo rigere folk, jo større kasse.
Alt skal klemmes ned.
Det eneste, der er tilbage, er at låse døren og sige et sidste farvel.
De ville bare redde livet og deres ejendomme.
De ville ikke have Angola...
Det er noget af en artikel, polak.
...mere.
Skrev du det hele i din telex?
Dine chefer må elske dig.
Kom. Vi skal af sted. Nelson holder en pressekonference.
Artur, kom nu.
Fyren er fuld af møg.
- Han jagter en opdigtet Francesco. - Farrusco.
Artur...
Ved du hvad? Jeg har set rapporterne. Der er intet der.
Og nu vil han have, du kører ham sydpå? Er I begge vanvittige?
- I bliver dræbt! - Angola!
Hallo! Tager vi af sted?
Pak let.
Det kan I ikke! Jeg har betalt benzinen!
- Farvel Friedkin. Farvel Luanda. - I har brug for mig!
Skiderikker!
Husker du, hvad jeg sagde i baren om russisk roulette?
Ja.
Der er en ting, man kan gøre ved en kontrolpost.
Man kan hilse på den rigtige måde.
I MPLA hilser vi på hinanden med ordet "Camarada".
Camarada.
Vores fjender kalder hinanden "Irmâo".
Hvis du bruger det forkerte ord, kan du begynde at grave din egen grav.
- Plat eller krone. - Ja.
- Og ved du hvad? - Hvad?
De hilser aldrig først.
Ricardo Kapuściński besad en reporters galskab,
og den tog os til steder, der kunne føre til vores død, men han tog dertil.
Halvfems procent af angolanerne støttede MPLA.
Hver eneste borger forsvarede sit land.
Kvinder, børn, gamle, syge. Alle.
FNLA og UNITA var lejemordere.
De dræbte koldblodigt bønderne i det nordlige Angola.
Hvornår var De her sidst?
I 1975. Jeg vendte aldrig tilbage igen.
- Hvordan føles det? - Jeg er måske lidt ængstelig.
- Hjælp! Branco! Ajudame! - Stands bilen.
Det kan være en fælde.
Fandens.
FNLA og UNITA, ondskabsfulde hære.
De er kannibaler. Artur sagde det for nogle dage siden.
Jeg troede ikke på ham.
Artur!
En af dem lever! Et barn er i live!
Det, jeg så, det jeg oplevede på denne vej
var nok det værste, jeg har oplevet.
Kan I forestille jer en vej dækket af lig kilometer efter kilometer?
40-50 kilometer.
Vi sprang ud af bilen og skyndte os for at se, om et barn havde overlevet.
Alle var døde. Nogle gange var mor og barn blevet dræbt af det samme skud.
Her mistede jeg roen for evigt, og den vendte aldrig tilbage.
Jeg var sikker på, vi ville dø her. Det var som et forvarsel på døden.
Artur!
Søg dækning.
Glem ikke, hvad jeg sagde. Irmâo eller Camarada. Plat eller krone.
Presse. Vi er fra pressen.
Tranquilo, tranquilo.
Tranquilo.
Lad os sige noget.
Lad os sige noget!
- Camarada! - MPLA!
Fandens!
Nej, nej, nej!
Læg dig under bilen!
Kom frem med jer nu, skiderikker!
Fandens!
Rør dig ikke. Lad mig om at tale. Rør dig ikke.
- Hænderne op! - Skyd ikke.
- MPLA. - Skyd ikke.
- Vi er venner. - Vi er fra pressen. Journalister.
Hvad fanden laver I her?
Vi har en tilladelse.
Hent noget smertestillende og forbindinger i lastbilen!
Stik den op i røven, journalist.
- Hvad hedder du? - Kambale.
Hvor gammel er du?
- Betaler de dig for at slås? - De giver os mad.
De betaler, hvis vi vinder kampen.
- Har du vundet nogle? - Jeg har aldrig affyret et våben.
De lovede mig en uddannelse efter krigen.
Læg de skadede og ligene op i lastbilen. Nu!
Jeg var både journalist og soldat på samme tid.
Jeg var tvunget til at skyde.
Det er ikke værdigt for en journalist, men jeg var også soldat.
Jeg var bevidst om, at jeg brød den professionelle etik.
Men det var det rigtige at gøre. Jeg fortryder intet.
Dræbte De nogen?
Det håber jeg ikke, uanset hvem det var. Heller ikke selvom det var en morder.
Jeg håber det ikke.
Sæt dig ind i bilen, Ricardo. Vi skal af sted nu.
Ricardo.
Ricardo, i morgen trykker FNLA det her på alle forsider
og giver MPLA skylden for det. Vi er nødt til at rapportere om det først.
Artur, jeg er nødt til at rejse sydpå.
Hvad taler du om?
Den vej fører kun til helvede.
Artur...
Vi ses i Luanda.
Det håber jeg, min ven.
Det håber jeg.
Vi skal til Benguela hurtigst muligt.
Branco...
Tag et billede. Vær sød at tage et billede.
Alle ville fotograferes.
Efterlade noget. Noget, der blev.
Jeg var her. Sådan så jeg ud.
Det var mit ansigt, når jeg var i live.
Du der! Hvide mand!
Velkommen til Benguela.
Du er på det forkerte sted.
Det er intet her. Luanda er den vej.
Jeg skal sydpå til Pereira d'Eça.
Farrusco?
Ingen rejser til Farrusco.
Hør ikke på ham. Han er skør og ubetydelig.
Ubetydelig? Jeg hedder Carlos.
Carlos, hent Daddy.
- Halløj amigo. - Hej.
Kom herop.
Vi syntes, det var mærkeligt, at en polsk reporter, der var alene...
Hvorfor en polak?
Han rystede energisk min hånd.
Han ledte ikke efter venner.
Han ville møde mennesker med magt, der kunne hjælpe ham
de steder hen, hvor krigen ville blive afgjort.
Tag mig til syden.
Nej, ikke til syden!
Jeg sendte fem lastbiler med forsyninger for to måneder siden til Farrusco.
Ingen kom tilbage!
Vi mistede kontakten for en måned siden.
Jeg vil ikke spilde flere mænd eller forsyninger på Farrusco.
Så vidt jeg ved, er han allerede død.
Se dig omkring. Soldaterne har knap nok smidt bleen.
Ingen ammunition.
Måske vil Polen hjælpe os. I er socialister, ikke?
Hvis du hjælper mig, hjælper jeg dig.
Våben, mortérer, maskingeværer, kampvogne.
Skriv det til dine læsere!
Jeg vil skrive.
Jeg kan fortælle din historie, men...
- ...hvad med en konvoj til Farrusco? - Nej!
Kom nu. Hør på mig. Ikke bare endnu en forsvarsløs lastbil.
En rigtig militærekspedition.
Og hvis det lykkes, har jeg to helte i syden.
Farrusco og Daddy.
Så...
...du vil have min bedste soldat.
Hun kørte mig hertil.
- Kan du lide Carlota? - Ja.
Hun reddede mit liv.
Og skriver du så om Daddy?
Så skriver jeg.
Det er en aftale.
- Aliá manjoko, tuvá sissako! - Beleza...
Aliá manjoko, tuvá sissako!
Det kan ikke gå galt med hende på billedet.
Hun har et smil, alle ville sætte på forsiderne.
Angolas ansigt.
Carlota havde så stærk en udstråling,
at hun fra første øjeblik blev garanti for vores sejr.
En guerillasoldat, der var så selvsikker og målrettet som sin Kalashnikov.
Hun havde sit eget nationale projekt.
Hun bekymrede sig meget om børnene.
Hvordan børns opvækst og skolegang skulle være
i det fremtidige Angola.
Kom så, Carlota! Kom så, Carlota!
Kapuściński spurgte mig, om jeg var bange.
Jeg sagde: "Jo tættere vi kommer på, jo større bliver risiciene."
Han smilte og sagde: "Når skuddene begynder, forsvinder frygten."
- Er du en spion eller hvad? - Rolig, Carlota. Han er vores ven!
- Tak. - For hvad?
Du fik Daddy Cool til at hjælpe Farrusco.
- Kender du ham? - Alle kender Farrusco.
Portugiseren, der skiftede side.
Han symboliserer alt det, MPLA står for.
Han okkuperede Lubango med meget få mænd.
Han erobrede Pereira d'Eça.
Han affyrede selv mortérer uden ladesystem.
Han holdt dem i hænderne, selvom de var glødende varme.
Han havde vabler og sår overalt.
Han er en stor mand, som lærte os at slås.
Han vil lede os til sejr.
Det er en ære at kæmpe ved hans side.
Hvornår kom du med i MPLA?
- Jeg har altid været med i MPLA. - Selvfølgelig.
Jeg elsker mit land. Elsker du ikke dit?
Selvfølgelig gør jeg det.
Er der krig i dit land?
Det har der været. Engang. Rædselsfulde krige.
Jeg kan bedre huske starten på krigen end slutningen.
- Kæmpede du? - Nej, jeg var bare et barn.
Og børn kæmpede ikke dengang.
Jeg var syv år.
- Hvad er det, bedstefar? - Husk denne dag, Rysiek.
Husk den. Husk den.
Længe troede jeg, at sådan var verden.
Sådan ser den ud. Sådan er livet.
- Men den endte? - Hvad?
Din krig.
Ja, for mange år siden.
Men når man har oplevet en krig, bliver man aldrig fri af den.
Jeg ved ikke...
- Hvorfor kom du hertil? - Jeg prøvede mange forskellige job...
...men krigen var den første måde, jeg forstod verden på.
Først så vi dem, bagefter bemærkede vi stanken.
Vi så ligene... Soldaterne, guerillaerne...
De kunne eksplodere når som helst. De var oppustede.
Carlota sagde: "Dette kan forårsage pest.
Det er sundhedsskadeligt for børnene, der leger der
i nærheden."
Kapuściński hjalp også med
at hælde benzin på ligene.
Bagefter var det Carlota med sit maskin- gevær og den øverstbefalende, Toni,
der skød for at få det til at brænde.
Ligger Polen i Europa?
Ja, ja. Ja.
Savner du dit Hem?
Selvfølgelig gør jeg det.
Men når jeg er hjemme...
...savner jeg Afrika mere.
Hvad med dig?
Når krigen er forbi.
Med MPLA's hjælp bliver Angola frit.
Derefter skal du bare se.
Børnene vil gå i skole og være raske.
Og jeg vil være her og arbejde for mit land.
Jaså? Hvad vil du lave?
Jeg er uddannet sygeplejerske. Der er mange, der har brug for hjælp.
Du tog dig godt af ham fyren i går. Virkelig.
- Kirurg, måske? - Måske, men du ved...
Nogle gange besvimer jeg, når jeg ser blod.
Ricardo, om to måneder fylder jeg 20.
Jeg vil have børn.
Men først må vi vinde krigen.
En skønne dag vil jeg måske læse om mig selv.
Det håber jeg.
Det er jeg sikker på.
Sørg for, de ikke glemmer os.
Det lover jeg.
Carlota, fjenden venter i skoven ved Balombo.
Okay, giv mig et øjeblik.
- Vi afbryder missionen. - Hvad?
Vi genoptager missionen i morgen.
- Carlos, kør dem tilbage til Benguela. - Javel.
- Hvorfor? - Nej, Carlota, bliv sammen med os!
Vi spiser middag sammen i aften, og i morgen kan vi rejse til Lissabon.
Hvorfor? Carlota!
Kør! Nu!
Stilheden, der overmandede os,
da bilen startede...
Vi frygtede, der ville ske noget, for det var en kampzone.
Det var en nat med tunge, mørke skyer.
GODAFTEN, HAR DU NOGET TIL OS I DAG?
REJSER SYDPÅ I MORGEN. STORT INTERVIEW OM TO DAGE.
Du tager ingen steder, polak.
Ingen eskorte.
De blev angrebet.
Alle er døde.
Carlota?
Som jeg sagde, alle.
Du vil have min bedste soldat.
Hun reddede mit liv.
Kan du lide Carlota?
Kom så, Carlota! Kom så, Carlota!
Sejrene i revolutionskrigen har kostet os dyrt.
Vores kammerat, Carlota, som vi lige havde interviewet ved Balombo-fronten.
Under et døgn senere var Carlota død.
Kapuściński sagde: "Vi burde være blevet der indtil sidst."
Skyldfølelsen voksede.
Kapuściński græd. Jeg havde allerede grædt på hotellet.
Og jeg sagde til Kapuściński:
"Med Carlota død taber de krigen."
Kapuściński sagde: "Moralsk set gør det det nok."
Hvor skal du hen, Ricardo? Bliv nu. Det er ikke vores fejl.
Vi er bare journalister, Ricardo. Der var intet, vi kunne gøre!
Hør på mig, Ricardo!
Jeg holdt aldrig op med at savne hende.
Vågn op, Carlos. Tag mig til Farrusco.
Hvorfor kom du hertil?
Nej, nej, nej!
Kom frem med jer nu, skiderikker!
Hvad fanden laver I her?
Ricardo. Tag tilbage til Polen.
Kør! Nu!
Farvel Carlota. Hvil i fred.
- Kampen! - Fortsætter!
- Sejren! - Er vores!
Ricardo, vågn op!
Vågn op, Ricardo!
Hvis du vil leve, så skyd!
Vi klarede det!
Jeg sagde jo, jeg kender ham! Han åbner døren!
Han er min ven.
Commandante!
- Ammunition? - Det er ikke så slemt, vel?
Jeg har taget to dunke benzin og adskillige kugler med.
Jeg mener ingen ammunition.
Men jeg har mel med... og en journalist!
- Han er fra Polen. - Ryszard Kapuściński fra...
Jeg har brug for ammunition. Køretøjer.
Forsyninger. Soldater.
Og du kommer med...
...en forbandet journalist.
Hvad fanden laver du her, journalist?
Vil du have et interview?
Godt...
- Spørg mig om noget. - Nu?
Ja, nu, inden de forbandede svin begynder at skyde igen.
Så...
Du er en... helt. Sagens ansigt.
Ærlig talt, sag? Kan man lade en pistol med en sag?
Næste spørgsmål.
Hvordan har du kontrolleret sydfronten så længe?
Ser du linjerne i gulvet?
De er det nærmeste, du kommer til fronten.
Hvis du krydser dem, rammer snigskyttens kugle dig.
Hvad med Sydafrika?
- De vil have Luanda. - Hvad mener du?
Jeg mener, de har deres kampvogne, panservogne,
deres skide CIA-penge og... de venter ved grænsen.
Er de her allerede? Det er kun 100 kilometer herfra.
Og vi er de eneste, der står i vejen for dem.
Ved du, hvor mange vi er? 50 mænd da vi talte dem sidst.
Skriv det her:
"Vi er en gruppe, der er dømt til at blive udryddet."
Der er noget, du skal se. Kom.
Godmorgen. Brødet er varmt.
Hun er 81 og bager brød.
Hun har bagt brød i over 60 år.
Og hun nægter at tage herfra.
Vi elsker hende. Hun er ikke på nogens side...
...kun på livets side. Livets og brødets.
Det er nok. Mere end nok.
Det var din sidste pressekonference. Jeg håber, du fik det, du ville.
Velkommen til din grav.
Hvorfor skiftede du side?
De fløj os ind. Eliten af Portugals faldskærmsjægere.
Og de viste os disse... drenge. Tolvårige drenge.
De var fjenden, vi skulle kæmpe mod.
Tolvårige drenge.
Sådan er jeg ikke.
Men se på mig nu. Se på mine soldater.
Drengene vil dø alligevel.
Her er jeg igen.
Confusão.
Jeg har en søn, der blev født i Lubango.
En stor og stærk dreng, har jeg hørt.
Fars stolthed.
Jeg har ikke set ham og kommer sikkert ikke til det.
Ved du hvad, polak?
Jeg er ikke bange for døden.
Jeg føler ingen frygt.
Joaquim António Lopes Farrusco.
Jeg er fra Portugal.
Det første billede, jeg har derfra, forandrede mit liv.
Jeg husker det, som var det i dag.
Det var et lille barn i meget laset, gammelt og beskidt tøj.
Det råbte: "Giv mig lidt penge. Giv mig brød."
Jeg blev ked af det og sagde:
"Det her er præcis som i mit eget land."
De barfodede børn fik mig til at mindes min ungdom.
Jeg var her ikke for at forsvare nogen. Jeg var her vel for at undertrykke.
Jeg tilhørte elitestyrken.
Jeg var 24 år.
Det var ikke svært for mig at vælge side.
De dårligst stilledes side.
Det var meget svært at overleve ved fronten.
Det var en meget bred front.
Jeg havde intet bortset fra en håndfuld guerillasoldater
og den gode vilje hos dem, der støttede MPLA, folket.
Kapuściński talte med mig i et par timer.
Vi talte om min søn og livets paradokser.
Han blev dræbt af UNITA.
De dræbte ham kun, fordi jeg er general Farrusco,
og de vidste, hvem jeg var.
Det var hævn.
Mange forældre mistede deres børn.
Jeg var ikke den eneste.
Læn jer mod højre!
Hovedet bagud!
Hovedet fremad!
Stræk!
Knæbøjninger!
Bliv ved!
Kom så! Det er sgu ikke weekend! Bevæg jer, drenge! Hurtigere!
Og sprællemænd!
Endnu en dag at leve i, polak.
Hallo!
Sagde jeg, I skulle stoppe?
Bevæg jer! Knæbøjninger nu! Se levende ud!
- De har flyttet sig. - Sydafrikanere?
De blev set i morges. De krydser grænsen nu.
- Luanda skal have besked. - Det er din opgave.
- Okay, men hvordan? - Du tager med Carlos.
De bevæger sig langsomt. De har kamp- vogne, panservogne og tungt artilleri.
Hvis I tager af sted nu, har vi et par dages forspring.
Sig, jeg har brug for forstærkning. Ammunition, mortérer. Hører du?
Carlos, hvor lang tid har du brug for?
- To timer. - Du får en time.
Se. Lubango ligger her.
Det er 400 kilometer plus 350, inden I når til Benguela i morgen.
Så har I...
Stille.
Stille!
Det er fandeme alt for tidligt!
Den sydafrikanske hær nærmer sig.
- I tager af sted nu! - Bilen er ikke færdig endnu!
Indtag jeres positioner! Bag muren! På taget!
Kom så! Det er ikke weekend!
Vi er her for at befri Angola. Modstand er nytteløs.
Fandens!
Har vi nok benzin?
Kom så, Carlos!
Jeg gentager, modstand er nytteløs. Overgiv jer nu.
- Vi er her for at befri Angola. - Forbandede sydafrikanere!
Ind! Kom tilbage!
Den sydafrikanske hær nærmer sig. Overgiv jer nu.
Nu!
Jeg går ud med min AK for at kæmpe.
Jeg har nogle få minutter tilbage at leve i,
så lad os give dem helvede.
Jeg er allerede død.
Blodet strømmede. Jeg hørte det, men jeg så ingenting.
En stemme i mig sagde: "Rolig, alt skal nok gå godt."
Der var en stemme i mig, som gav mig livskraft.
Da sydafrikanerne ankom, blev jeg holdt til fange.
På sygehuset. På sygehuset.
Det var en ulige kamp.
Det sydafrikanske artilleri, panservognene
og helikopternes maskingeværer. Og alligevel holdt de ud i fire timer.
Næsten alle, der var der, døde.
Det var et blodbad. Det var det.
Kapuściński forlod Luanda for at se, hvad der skete her.
Han kunne fortælle verden, at sydafrikanerne invaderede Angola.
Verden benægtede det.
Jeg tror, det var hans mission. Den førte ham til mig i det sydlige Angola.
En ung soldat frygter alt.
Han skyder hvem som helst, så længe han kan skyde.
Han har et vigtigt slag at vinde.
En krig mod sin egen frygt.
Han dræber sin egen frygt.
Modige camaradas, vores grænser er sikret.
Udgangsforbuddet i Luanda gælder stadig.
Befolkningen er i sikkerhed takket være MPLA!
Modige camaradas, hold humøret højt!
Bed ham ringe til mig. Et øjeblik. Ja.
Det var fandens... Ricardo!
- Artur! - Ricardo, min ven!
Jeg troede ikke, jeg ville se dig igen.
- Min ven, du ligner lort. - Sådan har jeg det også.
- Hvad er der sket? - Sydafrika er sket.
- Hvad? Er de her? - De er sydpå.
Samtalen var lidt angstfyldt,
for den dag vidste jeg, at vi ville tabe.
Det var de sidste dage i vores liv.
De ville snart angribe.
Jeg bad ham om at tage af sted.
Han sagde: "Jeg bliver. Jeg tager ikke af sted, bare fordi en hær invaderer os.
Dette er min mission.
Jeg sender min sidste reportage herfra."
Det var det, han sagde.
- Jeg skal tale med Nelson. - Nej, tingene har forandret sig.
Du skal tale med cubanerne.
Hør. Sydfronten eksisterer ikke længere.
Sydafrikanerne er her.
De gik ind i Pereira d'Eça i går morges. Jeg var der med Farrusco.
Det er ikke bare soldater, men en rigtig hær.
To bataljoner. Kampvogne, panservogne, artilleri.
De støttes af amerikanerne.
Hvad gør I nu?
Fortæller I det til Rusland?
Rusland vil ikke hjælpe Cuba.
Cuba går altså ind alene.
Tak, Ricardo, men vi er her ikke. Du forstår mig.
Selvfølgelig, med Havana. Stil mig igennem til Havana, kammerat.
Godt, Havana.
CIA, det var CIA, der stod bag det hele. CIA mod Angola.
Den sydafrikanske hær invaderede hele det sydlige Angola og Bié-plateauet.
De gik ind i Benguela, Lobito og fortsatte fremad.
Vi var under belejring i Luanda.
Ricardo sagde altid: "Det her er racismen, de vil sprede i hele Afrika.
Hvis de vinder, bliver der apartheid i hele Afrika."
Det troede han.
MPLA stod alene. MPLA-styrkerne stod alene.
Sovjetunionen lod os i stikken.
Vores kammerat, præsidenten, måtte bede Cuba om hjælp.
Kammerat Fidel tvivlede ikke. Han ventede ikke på ordrer fra Kreml.
Alle mænd til fronten! Alle kvinder til fronten!
Jeres land behøver jer, camaradas! Kæmp for Angolas fremtid!
Om kun fire dage bliver vi uafhængige, camaradas!
Det her er en kold krig, Artur.
Glem alt om afkolonisering og uafhængighed.
Det vi ser nu er en kold krig.
Og den kolde krig ender aldrig.
Og jeg har spillet min rolle i den.
Ricardo, du fortalte bare cubanerne, hvad du så.
Er det dit bureau? Hvad vil du skrive?
Artur, vi er de eneste journalister i verden med denne information.
Cuba er involveret nu. Jeg er nødt til at give dem noget.
SYDAFRIKA INVADEREDE MED USA'S HJÆLP.
DE ER PÅ VEJ MOD LUANDA. MPLA ER I FARE.
Vi troede, at hvis vi ikke vandt informationskrigen...
...ville vi blive udslettet. Så ville MPLA aldrig få magten.
Vil MPLA FÅ HJÆLP AF SOVJETUNIONEN ELLER CUBA?
- Hvis du offentliggør det med Cuba... - Ja, jeg ved det.
- Det vil ændre begivenhedernes gang. - Ændre...
CIA vil læse din telex.
Bagefter vil USA gøre meget mere end bare at støtte Sydafrika.
De vil slette Angola fra kortet!
Det handler ikke om en kold krig, men om menneskeliv!
SVAR VENLIGST
Angolas fremtid, min ven.
Med sin viden om, at det var en kæmpe operation...
...tvivlede han på, om han burde sende informationen eller ej.
Vi var journalister, og vi ofrede vores liv for vores profession.
At Cuba mobiliserer mod Sydafrika er stort, og jeg er journalist.
Jeg har en kæmpe historie her. Vi venter hele livet på sådan en chance.
SVAR VENLIGST
Vil MPLA FÅ HJÆLP AF SOVJETUNIONEN ELLER CUBA?
Hvad lokker en mand ud i verden?
Nysgerrighed? Sult efter oplevelser?
Den, der ikke længere forbløffes, er tom. Hans hjerte er slukket.
Undskyld, professor, jeg har et spørgsmål.
Ja?
Ved bare at være der ændrede De alt, ikke sandt?
- Ændrede hvad? - Skæbnen.
Et individs skæbne, krigens. Et helt folks.
Hvis jeg ikke var der, ville verden intet vide.
Men hvis du ikke var der, ville krigen være anderledes.
Skududvekslingerne ville måske være kortere. Måske ville folk ikke dø.
Folk dør i krig.
Det er vigtigt, at verden læser om det.
De har ikke svaret på mit spørgsmål.
Ricardo blev uden tvivl en kombattant for vores sag,
på sin egen måde.
Det er der ingen tvivl om.
Vil MPLA FÅ HJÆLP AF SOVJETUNIONEN ELLER CUBA?
JEG HAR IKKE FLERE NYHEDER.
Vi tog ud i lufthavnen begge to, Kapuściński og jeg.
Da jeg så cubanerne og våbnene komme, troede jeg,
vi stadig havde en chance for at vinde.
De kalder den Operation Carlota. Den cubanske offensiv.
Halvdelen af det cubanske folk nedstammer fra angolanske slaver.
Men har du hørt historien om Carlota, den cubanske slavepige?
Hun tog en machete op og ledte et slaveoprør i 1800-tallet.
Hun gav sit liv for friheden, Ricardo.
Operation Carlota.
En skønne dag vil jeg måske læse om mig selv.
Ja, det vil du en skønne dag.
Overgiv jer nu. Modstand er nytteløs.
Tak, Ricardo. Vi er her ikke.
Det er en særlig form for undertrykkelse, vi mærker nu.
Et greb, der strammes. En voksende følelse af fare og frygt.
For dette er noget, historien har lært os.
At der vil flyde blod.
Afgørende begivenheder kan ikke finde sted uden.
I Angola har de et ord for det.
Confusão, en tilstand af anarki og uorden.
Komplet forvirring.
Vi ser den rase omkring os, men vi kan ikke stoppe den.
Den kan eksplodere i en folkemængde, feje henover mennesker.
Og så kommer kampene, brandstiftelserne og døden.
Den kan herske over et helt område, feje henover millioner af folk, og så...
...er der krig.
Hvis Sovjetunionen og Cubas militærstyrker
fortsætter med aktioner såsom i Angola, vil vi bekæmpe dem.
Alt var planlagt. De ville overtage Angola inden den 11. november.
Vi er ikke ude efter olie, diamanter eller materielle interesser.
Vi opfylder en grundlæggende, international pligt,
når vi hjælper det angolanske folk.
Centralkomitéen for Movimento Popular de Libertação de Angola, MPLA,
erklærer hermed,
for Afrika og verden, Angolas uafhængighed.
Det var den lykkeligste dag i mit liv. Det Afrika, der fødtes i Angola.
Et Afrika uden neokolonialisme.
Et Afrika med en ægte og fuldstændig frihed.
Kapuściński og jeg drak Carta Blanca-rom.
For at fejre, en lille hyldest.
Vi omfavnede hinanden og var meget glade.
- Sejren! - Er vores!
Fædrelandet eller døden!
Krigen har forandret sig.
Det er ikke en borgerkrig mere, men en international konflikt.
Og den vil vare i årevis.
Mine penge slap op for længe siden.
Jeg kan næsten ikke stå på benene. Jeg er knap nok i live.
Jeg beder om tilladelse til at vende hjem.
Gode tider venter os, min ven.
Det håber jeg virkelig, Artur.
- Hvad er der i vejen, Ricardo? - Pasaporte.
Kom nu, min ven. Jeg kender det ansigtsudtryk. Hvad er der?
Nogle af mine elever spurgte mig om journalistik.
- Når vi ankommer, forandrer vi tingene. - Selvfølgelig forandrer vi tingene.
Og det gjorde du, Ricardo. Du hjalp Angola.
Ja, men...
Jeg ved det, min ven. Confusão.
Tak for alt.
Boa sorte, camarada.
Den er magtfuld, denne confusão.
Den sniger sig ind i vores hjerter.
Man kan ikke vinde over den, kun komme igennem den
og opstå udmattet på den anden side tilfreds med at have overlevet,
men samtidig samler man kræfter, til den kommer igen.
Hvilket den gør. Det gør den altid.
Men selv da er der noget, vi kan gribe fat i
for at undgå at blive trukket med.
Sådan overlever man.
Man bevarer noget. Et minde.
En tanke. En genspejling.
I mine tanker vender jeg tilbage til dem, jeg mødte der.
Hvordan er det gået dem? Hvad er der sket med Artur?
Hvad med den stærke og modige Farrusco?
I kampene mod sydafrikanerne mistede vi mange af vores børn.
Men vi havde intet valg, vi var tvunget til at være der.
Vi kunne ikke lade dem dræbe os uden at gøre modstand.
Det var det værd. Jeg har realiseret mig selv.
Jeg lagde også en mursten for at bygge vores nation, Angola.
Vi vandt kampen om landets uafhængighed.
Men for at opnå det blev alle mine idealer tilintetgjort.
Jeg er den store taber. Hvor er det lige samfund?
Hvor er mine mætte brødre?
Hvor er socialismen? Hvor er revolutionen?
KRIGEN VAREDE I YDERLIGERE 27 ÅR, INDTIL 2002.
EN MILLION MENNESKER BLEV FORDREVET.
NÆSTEN 500.000 DØDE.
Man må redde noget, hvis man kan.
For folk forsvinder sporløst.
Fuldstændigt og uigenkaldeligt.
Først fra verden og bagefter fra vores hukommelse.
Jeg vil skrive. De vil aldrig blive glemt.
De vil sætte spor. De vil bestå.
Jeg var her. Sådan ser jeg ud.
Det var mit ansigt, da jeg var i live.
Se på mig et øjeblik,
Inden du vender blikket bort.
"ENDNU EN DAG AT LEVE I"
RYSZARD KAPUŚCIŃSKI SKREV ANOTHER DAY OF LIFE
EFTER HJEMREJSEN.
HAN SKREV OVER 20 BØGER, SOM ER UDGIVET PÅ OVER 30 SPROG.
MEN ANOTHER DAY OF LIFE VAR HANS MEST PERSONLIGE VÆRK.
KAPUŚCIŃSKI RAPPORTEREDE OM DUSINVIS
AF REVOLUTIONER OG BORGERKRIGE
I AFRIKA, ASIEN OG SYDAMERIKA.
"JEG VIDSTE, JEG VAR VIDNE TIL BEGIVENHEDER,
SOM VILLE FORME MENNESKEHEDEN
I FLERE GENERATIONER:
DEN TREDJE VERDENS FØDSEL."
"JEG IDENTIFICERER MIG MED DE YDMYGEDE OG KRÆNKEDE.
FATTIGDOMMEN HAR INGEN STEMME. MIN OPGAVE ER AT TALE FOR DEM.
DET ER MIN OPGAVE."
RYSZARD KAPUŚCIŃSKI DØDE I WARSZAWA DEN 23. JANUAR 2007.
Tekster af: Vibeke K. Petersen